12 iunie: Sfântul Cuvios Onufrie cel Mare
Sfântul Pafnutie, care a dus o viață ascetică în deșertul tebaidei din Egipt, a lăsat o relatare despre Sfântul Cuvios Onufrie cel Mare și viețile altor pustnici din secolul al IV-lea: Timotei, locuitorul deșertului, ava Andrei, ava Haralambie, ava Teofil și alții.
I s-a întâmplat Sfântului Pafnutie să se ducă în interiorul deșertului pentru a vedea dacă există vreun călugăr care muncea pentru Domnul mai mult decât el. A luat puțină pâine și apă și a mers în partea cea mai îndepărtată a pustiei. După patru zile, a ajuns la o peșteră și a găsit în aceasta trupul unui bătrân părinte care murise de mai mulți ani. După aceea, l-a îngropat și a mers mai departe. Apoi, a aflat o altă peșteră și, observând urmele de pe nisip, și-a dat seama că era locuită. La apus, a zărit o turmă de bivoli și un om umblând în mijlocul acesteia. Acest om era dezbrăcat, dar era acoperit de un păr lung ca un fel de veștmânt al său. Acesta era Timotei, locuitor al deșertului.
Văzându-și un tovarăș, ava Timotei s-a gândit că era vorba de o viziune, și a început să se roage. Sfântul l-a convins, în cele din urmă, că era cu adevărat un om în carne și oase, și un camarad creștin. Ava Timotei a pregătit apă și hrană pentru el, și i-a relatat că trăia de 30 de ani în deșert și că Pafnutie era primul om pe care-l zărise în această perioadă. În tinerețea sa, Sfântul Timotei își dusese traiul într-o mănăstire cenobitică, dar își dorise să fie de unul singur. A părăsit mănăstirea și a mers în apropierea unui oraș, câștigându-și resursele trebuincioase muncind cu propriile sale mâini, ca țesător. Odată, o femeie a venit la el cu o comandă și a căzut în păcat cu aceasta. Revenindu-și la luciditate, călugărul păcătos s-a dus departe în deșert, unde a îndurat cu răbdare necazuri și boli. Când a fost pe punctul de a muri de foame, a fost vindecat într-un mod miraculos.
De atunci, ava Timotei a trăit în pace, într-o totală singurătate, mâncând curmale și astâmpărându-și setea cu apa dintr-un izvor. Sfântul Timotei a încercat să-l convingă pe bătrânul călugăr să rămână cu el în sălbăticie. Însă, Sfântul Pafnutie i-a zis a nu va putea rezista ispitelor demonice care-i pândesc pe cei ce sălășuiesc în deșert. În loc de asta, Timotei i-a dat lui Pafnutie curmale și apă, și l-a binecuvântat să meargă în calea sa.
După ce s-a odihnit la o mănăstire din pustie, Sfântul Pafnutie a întreprins o a două călătorie, sperând să găsească un alt sfânt ascet care să-i nutrească sufletul. A umblat 17 zile, până când rezerva să de apă și pâine s-a terminat. Sfântul Pafnutie a leșinat de două ori din cauza slăbiciunii, dar un înger l-a întărit.
În a șaptesprezecea zi, Sfântul Pafnutie a ajuns într-un loc deluros și s-a așezat pentru a se odihni. A văzut apropiindu-se de el un om acoperit din cap până la picioare cu păr alb și încingându-și coapsele cu frunze ale plantelor deșertului. Vederea acestui bătrân călugăr l-a înfricoșat pe ava Pafnutie, așa că a sărit în picioare și a urcat pe deal. Călugărul s-a așezat jos, la poalele dealului. Ridicându-și capul, l-a observat pe Sfântul Pafnutie și l-a chemat la el. Acesta era un mare locuitor al deșertului, ava Onufrie. La cererea Sfântul Pafnutie, a vorbit cu acesta.
Sfântul Onufrie trăia într-o izolare totală față de lume de 60 de ani. De tânăr, fusese crescut la mănăstirea Eratus din apropiere de Hermopolis. Aflând de la sfințîi părinți despre traiul greu și înălțător al celor din deșert, cărora Domnul le trimitea ajutor prin îngerii săi, Sfântul Onufrie a tânjit să fie asemeni lor. A părăsit în secret mănăstirea într-o noapte și a zărit o rază de lumină strălucitoare înaintea sa. Sfântul Onufrie a devenit înfricoșat și a decis să se întoarcă, însă glasul îngerului său păzitor i-a zis să meargă în deșert pentru a-l sluji pe Domnul.
După ce a colindat pe 10-12 kilometri, a descoperit o peșteră. În acea clipă, raza de lumină a dispărut. Sfântul Onufrie a stat cu Pafnutie pentru a-l învăța modul său de trăi și lupta sa cu ispitele demonice. Când Onufrie s-a convins că Sfântul Pafnutie era iluminat, l-a condus la o altă peșteră și l-a lăsat acolo pentru a se lupta pentru Domnul. Cuviosul Onufrie l-a vizitat o dată pe an, până când a adormit întru Domnul.
La cererea Sfântul Pafnutie, ava Onufrie i-a povestit despre lucrările sale ascetice și felul în care Domnul avusese grijă de el. Lângă peștera unde locuia, se găseau un palmier și un izvor cu apă limpede. 12 ramuri diferite ale palmierului purtau pe rând fructe în fiecare lună și, drept, urmare, călugărul nu suferea de foame ori sete. Umbra arborelui îl proteja de căldura din vremea prânzului. Un înger îi aducea Sfânta Împărtășanie în fiecare sâmbătă și duminică, la fel ca altor locuitori ai deșertului.
Călugării au discutat până seara, când ava Pafnutie a observat o pâine albă stând între ei și, de asemeni, un vas cu apă. După ce au mâncat, bătrânii călugări și-au petrecut noaptea în rugăciune. După cântarea imnurilor dimineții, Sfântul Pafnutie a văzut că fața Sfântului Onufrie se transformase și asta l-a înfricoșat. Sfântul Onufrie a zis, "Dumnezeu, care este milostiv față de toți, te-a trimis la mine astfel încât să-mi îngropi trupul. Astăzi îmi voi încheia drumul pe pământ și voi pleca la Hristos, pentru a trăi într-o odihnă veșnică". Sfântul Onufrie i-a cerut apoi lui ava Pafnutie să-l amintească tuturor călugărilor și tuturor creștinilor.
Sfântu Pafnutie a vrut să rămână acolo după moartea avei Onufrei. Totuși, ascetul din deșert i-a spus că asta nu era voia lui Dumnezeu, că trebuia să se întoarcă la mănăstirea sa și să povestească oricui despre viețile virtuoase ale locuitorilor deșertului. După ce l-a binecuvântat pe ava Pafnutie, și-a luat rămas bun de la el, rostind ultimele sale cuvinte, "În Mâinile Tale, Dumnezeul meu, îmi încredințez sufletul", și a murit.
Sfântul Pafnutie a plâns și și-a sfâșiat o parte a straielor și a acoperit cu ele trupul ascetului. L-a așezat în crăpătură unei mari stânci, cu o gaură asemeni unui mormânt, și l-a acoperit cu o mulțime de pietre. După aceea, s-a rugat că Domnul să-i îngăduie să rămână în acel loc până la finele vieții sale. Dintr-o dată, peștera s-a surpat, palmierul s-a uscat și izvorul de apă a secat. Dându-și seama că nu i se dăduse binecuvântarea de a rămâne, Sfântul Pafnutie a plecat în călătoria sa de întoarcere.
11 iunie: Sfântul Apostol Bartolomeu
![12 iunie: Sfântul Cuvios Onufrie cel Mare](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhzliuDf_VFYHz70oQoOzcMKG9YT0lajYRPP0q4JVtM1qjSS025jwBFJXykriIlRUidZLh-41UgcvxbCchvzyS1xCehY2MDfGRQGhY_ztcd2W_6XMTggtmQCiOH_PFpIL3UqEwEpfZDVhb5J24m5wHT9Ipwr2S9PdM5jQ7sqil70BbUKp3o2Y3klQFXvZ_7/s72-w320-c-h177/12%20iunie%20Sf%C3%A2ntul%20Cuvios%20Onufrie%20cel%20Mare.jpg)
Niciun comentariu: